Полтораков О.Ю., к.політ.н.
План-проспект докторської дисертації на тему:
«Соціальна специфіка
сучасних трансформацій феномену насильства»
Вступ		
Розділ 1. Теоретико-методологічні засади дослідження насильства як соціального феномену	У широкому спектрі суспільних відносин так чи інакше завжди було присутнім явне або приховане насильство (примус) – легітимне (узаконене певними нормами чи інститутами) та нелегітимне (використовується соціальними суб'єктами в обхід загальноприйнятих норм, традицій і звичаїв). Відповідно, проблематика насильства традиційно була і залишається значущим об’єктом наукового пошуку в рамках філософських та культурологічних, соціологічних та політологічних досліджень. В контексті загального науково-дослідницького переходу від дисциплінарності до проблемності акцентуалізується питання міждисциплінарних досліджень (насильства), які приводяться на перетині суміжних наукових дисциплін, зокрема соціології та політології, демографії та історії.
В історії соціально-гуманітарного знання проблеми насильства вивчалися постійно. Однак відповідні концепції насильства в першу чергу зводилися або до аналізу насильства «жорсткого» (фізичного, передусім збройного – в рамках політології і т.п.) або «мякого» (нефізичного, морального – в рамках психології і т.п.). 
«Фізичне насильство – це остаточний і найдавніший засіб соціального контролю» [Berger P. Invitation to Sociology. – Anchor Books, 1976. Р. 76.].	
1.1. Парадигма «насильства» в сучасному соціально-соціологічному дискурсі	Соціологічна традиція дослідження насильства має давнє коріння. 
Щонайменше з часів становлення сучасної суспільствознавчої думки (концепція «суспільного договору» Т.Гобса і т.п.) розвивається відповідних соціально-соціологічний дискурс щодо природи та специфіки «насильства» як соціального феномену.
У західній соціології насильство визначається переважно в рамках категорій «сила» та «дія». У пост/радянській (зокрема, російській) науці насильство пов'язується переважно з категорією «примусу».
Сучасна соціологічна думка досліджує насильство в контексті різноманітних підходів та традицій: П. Штомпка (соціальна діяльність, як динамічний процес, що безперервно змінюється), Г. Блумер (соціальні проблеми як колективна поведінка), М. Спектр і Дж. Кітсьюз (соціальні проблеми як дискурсивні практики), Т. Дридзе (розуміння/тлумачення тексту як соціологічної одиниці спілкування), В. Ядов (роль суб'єктних чинників у високоактивный стадії соціальної трансформації).
В рамках концепції концепцією Ю. Хабермаса, насильство може бути визначено як інститут соціальної інтеграції. Подібні інститути в умовах соціальних конфліктів відновлюють взаєморозуміння між
суб'єктами.
Д. Галтунг та ін. розробляють концепцію «структурного насильства» через аналіз «створення умов (структури), що обмежують потреби і інтереси людей» [Галтунг Д. Культурное насилие // Социальные конфликты: экспертиза, прогнозирование,технологии разрешения. – М., 1995. – Вып. 8.]. «Структура» являє собою струнку сукупність суспільних інститутів, похідних від волі вищих соціальних груп, за допомогою яких і здійснюється насильницький вплив».
У доробку італо-американського соціолога Терези де Лауретіс «Риторика насильства» є розгорнутий аналіз дискурсивних вимірів насильства аргументується необхідність семіотичного виміру соціальних змін.	
1.2. Методологічний інструментарій «соціального конструктивізму» в соціальних дослідженнях насильства	(від «суспільного договору» Т.Гобса до археології/генеалогії соціальних інститутів (дисципліни) та структурного насильства М.Фуко )
«Місце спільності потреби займає спільність страху» [Бек У. Общество риска. На пути к другому модерну. – М, 2000.]	
1.3. «Жорстка сила», «м’яка сила» та «розумна сила»: соціально-аксіологічна специфіка	Концепція «мякої сили» була введена в науковий дискурс Дж.Наєм (1980-90-ті рр.) [Nye J. Soft Power: The Means to Success in World Politics. – Public Affairs, 2004.]. Вона передбачає здатність соціального (перш за все соціально-політичного) суб'єкта домагатися від соціуму потрібних результатів не за допомоги «жорсткої сили» (фізичного/збройного насильства чи загрози його застосування), але на основі привабливості пропонованих моделей життєустрою, культурних зразків, соціальних іновацій та ін.
«М'яка сила» інтерпретується як здатність суб'єкта переконати інших шляхом конструювання відповідних інтерпретацій фактів або реальності, зробити те, що вони б в іншому випадку не зробили.
«М'яка сила» базується переважно на ролі символічного компоненту в свідомості, поведінці, соціальних діях. Останнє формується внаслідок освоєння і прийняття людиною соціальних і культурних норм, зразків, стереотипів, що відбувається, як правило, в процесі соціалізації. Ідея «мякої сили» відповідає сучасній символічній дійсності, в якій реальність конструюється за допомогою смислопородженя дискурсу (М. Бахтін, У. Еко, Дж. Лакофф та ін.).
У.Р. Мід, розглядаючи «м'яку силу» розділяє її на «солодку» – культурну та «пануючу» – керівну, головну, а «жорстку силу» поділяє на «гостру» - військову та «липку» - економічну [Мид У.Р. Власть, террор, мир и война. Большая стратегия Америки в обществе риска. – М., 2006.]. 
З. Бауман вважає, що саме спокуси являють собою ту «м'яку силу», яка спрямовує бажання споживачів в бік ще більшої готовності до споживання, змушуючи їх постійно брати участь в гонитві за новими можливостями володіння цінностями споживання. Відповідно, девізом сучасної «м'якої сили» стає гасло: розважати і володарюй! [Бауман З. Текучая современность – СПб., 2008.]
Подальший розвиток цієї концепції призвів до відпрацюванн концепції «розмної сили», як, згідно Дж.Наю, «здатність поєднувати жорстку і м'яку силу для формування виграшної стратегії»), а, відповідно, і базовані на них різновиди насильства.	

Розділ 2. Сучасна історико-соціальна динаміка трансформацій феномену насильства (кінець ХХ – початок ХХІ ст.)		
2.1. Соціальні виміри насильства періоду глобального протистояння соціально-політичних систем		
2.2.	Соціальне насильство в контекстах глобалізації	Як писав З. Бауман, «"Глобалізація" стосується не того, що всі ми ... хочемо або сподіваємося зробити. Вона означає те, що з усіма нами відбувається» [Бауман З. Глобализация: последствия для человека и общества. М., 2004. С. 88.]. В загальному контексті глобалізації глобалізується також соціальне насильство. Найяскравішим прикладом є чинник міжнародної міграції, який посилює етносоціальні і т.п. (етноконфесійні та ін.) конфлікти.	
2.3. Формування глобального громадянського суспільства: аспекти соціального насильства	ГГС як громадянське суспільство, що вийшло за межі національних держав та діє в міжнародному масштабі, об'єднуючи в своїх мережах і організаціях представників різних країн, спрямовуючи свою активність на сфери глобального суспільного блага. ГГС поступово відпрацьовує відповідні інструменти тиску на інших національних та міжнародних суб’єктів соціальних (зокрема соціально-політичних) відносин, використовуючи переважно ненасильницькі, але також і насильницькі методи.	
Розділ 3.
Соціально-політична специфіка сучасного насильства		
3.1. Чинник насильства в контексті трансформації соціально-політичних інститутів: виклики соціальним порядкам	За Максом Вебером, одним з основних атрибутів держави є державна монополія на легітимне володіння силою і використання цієї сили. Принципово, що виключно держава, і тільки держава, має право створювати і використовувати ЗС/армію. Однак в сучасних умовах подібна монополія підривається, що створює соціально-політичні виклики та породжує нові контексти соціальних відносин.
[Норт Д. К., Уоллис Дж., Вайнгаст Б. Насилие и социальные порядки. Концептуальные рамки для интерпретации письменной истории человечества – М., 2011.]	
3.2. Насильство та ненасильницький спротив: соціальна специфіка державно-політичного діалогу	Під активним ненасильницьким спротивом в сучасному суспільствознавстві розуміється активна, ініціативна та цілеспрямована стратегія і техніка соціального діалогу (передусім соціально-політичної боротьби), вирішення конфліктів та посередництва, цивільного (невійськового) опору агресору, що вимагає від її учасника здійснення відповідного морального вибору і колективного виклику несправедливості.
Ідея громадянської непокори була введена в західну суспільствозначу теорію Д. Торо [Thoreau H.D. Оn the duty of the civil disobedience. – New York, Bantam Books, 1962.]. (Він запрактикував відмову від сплати податків як знак протесту проти проведеної американським урядом політики.) 
У ХХ ст. стратегію та тактику саме ненасильницього спротиву використовували, зокрема, М.Ганді (Індія), М.Л.Кінг (США) та ін.
У сучасній суспільствознавчій думці ідея отримала розвиток в працях американського соціального філософа Дж. Ролза [3], в контексті його концепції справедливості. Відповідно до неї, громадянська непокора є тимчасовим, публічним і демонстративним припиненням правил і норм (законів), що зазвичай приймаються; вона має сенс лише за умови, що в суспільстві є певн згоду щодо діючих правил і норм (законів), які зазвичай всіма виконуються; можлива тільки в демократичному режимі.	
3.3. «Приватизація насильства»: соціальна ідеологія доби постмодерну	Ключовою характеристикою «приватизації насильства» вбачається те, що межа між «легальним» та «нелегальним» насильством поступово розмивається, традиційній суб’єкти насильства (держави) поступово втрачають належний рівень легітимізації його застосування як в національному, так і в міжнародному масштабах. В свою чергу, недержавні актори поступово легітимізується в цьому.	
Розділ 4. 
Соціальні виміри сучасної міжнародної конфліктності		
4.1. Фізичне та соціальне як двоєдиний простір «світової гібридної війни»	Від часів закінчення «Холодної війни» та блокового протистояння трансформувалися пріоритетність складових насильства – суто фізичний (передусім військовий) чинник втрачав свою найпершорядну значущість, поступаючись, з одного боку, економіко-соціальним та політико-соціальним (інформаційно-пропагандистським і т.п.) вимірам, а з іншого – суміжним із суто військовими складовим (парамілітарним і т.п.).	
4.2. Соціальна специфіка міжнародного тероризму та боротьби із ним	Сучасний тероризм є як соціально-політичним, так і соціально-культурним феноменом. Соціальна специфіка тероризму проявляється у терористичні спільнотах, ідеології насильства, мотивації і цілях терористичної діяльності, цінностях і нормах терористів, впливах на державні і соціальні інститути, а також у ставлення різних соціальних груп до цілей та методів терористів, зокрема відповідного оцінювання їх діяльності та результатів.	
Розділ 5.
Чинник насильства в системі сучасних соціальних відносин в Україні		
Висновки