КИЇВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
ІМЕНІ ТАРАСА ШЕВЧЕНКА

Корж Костянтин Мирославович

Матеріали доповіді до семінару
22.00.01 – теорія та історія соціології

Концептуальні інтерпретації соціальних відхилень в соціологічних теоріях
ХІХ – першої половини ХХ століття".

Київ – 2013

ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ

Актуальність обраної теми.  
	Актуальність теми дослідження зумовлена важливим значенням соціальних відхилень та девіантної поведінки в функціонуванні та розвитку сучасного суспільства загалом і українського суспільства зокрема. Останні роки Україна проходить період системних рушень. З одного боку,  - рух, зміни, інновації, що є необхідними атрибутами трансформацій, які значним чином впливають на стабільність українського суспільства, мають конструктивний характер, виступають позитивним чинником суспільного розвитку. З іншого боку, – вони послаблюють стабільність даної системи, здатність останньої зберігати набуті параметри у визначених межах, протидіяти негативним впливам і повертатися до стану рівноваги у разі соціальних відхилень (девіацій). Соціальні відхилення та девіантна поведінка в переважній більшості випадків супроводжують процес соціальних трансформацій і виступають не тільки як результат, але й як причина останніх. Альтернативні форми соціальних дій в умовах нестабільності часто мають невизначений (з точки зору функціональності, конструктивності) характер. Соціальна стабілізація тому включає в себе і контроль, і управління такими відхиленнями – виявлення і подолання деструктивних і підтримка конструктивних їх форм, що можливе за умов їх теоретико-методологічного осмислення в рамках теорії або наукової дисципліни.
	Важливого значення для теоретико-соціологічного осмислення проблем соціальних відхилень, формування і розвитку методології їх емпірико-соціологічного вивчення набуває аналіз  концептуальних основ соціальних відхилень (девіацій) в тому числі і в історичному контексті. Слід  відмітити, що вивчення різних форм соціальних відхилень і девіантної поведінки на рівні емпіричних соціологічних студій періодично проводяться у вітчизняній науці, проте теоретико-методологічні узагальнення стосовно цієї проблематики наразі не представлені у систематизованій формі і не мають єдиної концептуальної основи. 
	Це, на нашу думку, пов'язано з тим, що дослідницькі проблеми в першу чергу виникають на гносеологічному рівні і стосуються в тому числі і дефініційного аналізу. Основним напрямком таких досліджень є визначення,  класифікація, типологізація тих соціальних явищ, які власне відносяться до соціальних відхилень. Аналіз вітчизняної та  зарубіжної літератури свідчить, що в сучасній соціології переважає тенденція віднесення до соціальних відхилень здебільшого негативних форм її проявів, тобто таких, які розглядаються як соціально небезпечні, або небажані, і, відповідно, підпадають під негативні санкції.
	По-друге, диверсифікація типів та форм соціальних відхилень, які досліджуються соціологією (від злочинності до соціальної творчості),  тісно пов'язано іншими суспільними дисциплінами, такими як психологія, право, етика, теологія і т.п., що вимагає від дослідника дотримуватись власне соціологічного підходу як до методів фіксації, так і до аналізу соціальних фактів, що є власне предметною областю дослідження.  Сама дослідницька процедура ускладнюється картатим категоріально-понятійним апаратом, різноманітними за своїм походженням та призначенням методами, а головне – багато-парадигмальністю самої соціологічної науки  і  похідними від неї внутрішніми суперечностями вивчення як загальних, так і специфічних проявів суспільного і соціального буття.	
По-третє, в соціології, і особливо в теорії, відчувається певний брак саморефлексії і ретроспекції через реконструкцію соціологічної спадщини, класичної соціології, хоча необхідність останнього уже усвідомлюється і соціологи все частіше звертаються до класики ХІХ – ХХ століття.  
Стан наукової розробки теми. Вивченню проблем соціальних відхилень, соціального порядку, соціального контролю, девіантної поведінки і т.п. приділяли в різний час значної уваги представники практично всіх соціально-філософських та соціологічних шкіл та напрямків. В протосоціологічних дослідженнях перші спроби соціального осмислення цих проблем знаходимо в працях античних філософів, просвітників. В середині ХІХ століття починається наукове вивчення деяких видів соціальних відхилень (в першу чергу – злочинності) з використанням нових на той час математичних та статистичних методів. Якщо до цього соціальні відхилення переважно сприймались як форма прояву індивідуальної поведінки (девіантна поведінка), то вказані дослідження вже спрямовані на пояснення причин соціальних відхилень і через поза індивідуальні – антропологічні, соціальні,  фізичні та інші феномени. феномени. Значний внесок в цьому напрямку зроблено Ч.Ломброзо, А.Ж.Кетле, Ч.Беккаріа, І.Бентамом та іншими мислителями.
	Створення соціології та інституціоналізація її як науки якісно змінили характер та напрямки вивчення соціальних відхилень і девіантної поведінки. Серед представників класичного періоду соціологічної науки великої уваги цим проблемам приділяли К.Маркс, Е.Дюркгайм, П.Сорокін, Г.Зіммель, Г.Тард та інші. Центральні положення концепцій цих вчених утворюють ідейно-теоретичні передумови класичних і сучасних соціологічних теорій соціальних відхилень.
	В подальшому найбільш вагомий внесок в розвиток соціології девіантології в першій половині ХХ століття було зроблено представниками структурно-функціонального аналізу та конфліктної школи в соціології. Стосовно першого варто відзначити праці Т.Парсононса та Р.Мертона, Н.Смелзера та Е.Гідденса. 
Конфліктна парадигма отримала свій подальший розвиток переважно в кримінологічних дослідженнях, які представлені теоретичними працями переважно радянських і пострадянських соціологів: Алексєєва С.С., Бачініна В.А., ГерцензонаА.А., Гілінського Я.І., Гловахи ,  Долгова А.І.,  Іоніна Л.Г., Зелінського А.Ф., Карпеца І.І., Когана В.М., Кудрявцева В.М., Паніна,  Рущенко І.П. та інших. 
Водночас, слід констатувати, що наукові дискусії серед соціологів свідчать: 1) про відсутність чіткого визначення змісту поняття «Соціальний порядок», «соціальний контроль», «соціальні відхилення», «соціальні санкції» і т.п., 2) про ознаки наявності концептуальної кризи, яка відображається в у дуалістичності поглядів як на природу, так і структуру і функції соціальних відхилень, 3) про теоретико-методологічні проблеми при класифікації та типологізації як соціальних відхилень зокрема, так і категоріально-понятійного апарату теорій соціальних відхилень в цілому, 4) про відсутність узгоджених теоретичних поглядів стосовно розуміння теми соціальних відхилень в системі соціологічного знання.
            З усього вищесказаного випливає, що наукова проблема дослідження пов'язана в першу чергу з неоднозначністю і невизначеністю наукового розуміння  соціальних відхилень як атрибутивних явищ суспільного життя, їх феноменологічних і процесуальних характеристик.
Зокрема, дані характеристики знаходять своє відображення в сучасних соціологічних теоріях:
-	Теорії соціальної напруги та аномії;
-	Теорії соціального контролю;
-	Теорії навішування ярликів та інші.
Наявність суттєвих концептуальних відмінностей між даними теоріями та концепціями є наслідком певної проблеми гносеологічних суперечностей, які виникли на етапі генези та подальшого розвитку соціології в другій половині ХІХ – першої половині ХХ століття. Саме тому  виникає потреба у здійсненні спеціалізованого ретроспективного аналізу, спрямованого на з'ясування особливостей формування концептуальних інтерпретацій стосовно розуміння причин та факторів стабільного відтворення в суспільному житті різноманітних соціальних відхилень.
Певна складність осягнення цієї тематики обумовлена тим, що в класичний період розвитку соціології практично не відбувався процес її інституціоналізації як науки, тому класиками соціології зараз прийнято вважати як таких вчених, які зробили внесок в ґенезу науки (О.Конт, К.Маркс, Г.Спенсер і т.д.), так і тих соціологів, які стимулювали процес її інституціалізації (М.Вебер, Е.Дюркгейм).    
 Конструктивне вирішення наукових завдань у напрямі експлікації даних невизначеностей, на наш погляд, може бути пов'язаним зі  спеціалізованими дослідженнями історико-соціологічного характеру, які б давали можливість сформувати  нову наукову інформаційно-смислову основу розуміння особливостей  концептуальних інтерпретації соціальних відхилень в теоретичні соціології  ХІХ – першої половини ХХ століття.        
Мета: реконструкція ідейно-теоретичних засад формування соціологічного підходу до вивчення соціальних відхилень та девіантної поведінки в  теоретичній соціології  ХІХ – першої половини ХХ століття".
Завдання: 
-	розкрити теоретико-методологічні засади формування соціологічного підходу до вивчення  соціальних відхилень ;
-	уточнити (дати теоретичну інтерпретацію) поняття «соціальні відхилення»; 
-	з'ясувати структуру зв'язків поняття «соціальні відхилення»  з іншими поняттями соціології, такими як: «норма», «нормальність» та «нормативність» , «соціальна норма»,  «девіантна поведінка», «санкція» та інших;
-	виявити евристичний потенціал емпіричних дослідежень статистичних, фізіологічних, психологічних, фізичних і т.д. чинників злочинності та інших соціальних відхилень в ХІХ столітті (А.Кетле, А.М.-Геррі, Ч.Ломброзо, Ч.Беккаріа та ін.);  
-	дослідити доробок фундаторів соціології (О Конта, К.Маркса, Г. Спесера, Е.Дюркгайма, П.Сорокіна)  щодо природи і ролі соціальних відхилень та девіантної поведінки у суспільній системі та системі соціальних відносин;
-	виділити теоретичні засади і специфіку концептуалізації соціальних відхилень в соціологічних теоріях першої половини ХХ століття (структурно-функціональний та конфліктний напрямки).  
Об'єктом дослідження є: соціологічні теорії ХІХ – першої половини ХХ століття. 
 Предметом дослідження визначається: концепт соціальних відхилень в соціологічних теоріях ХІХ – першої половини ХХ століття
Методи дослідження: 
- ретроспективний аналіз, що дозволяє розглянути концепт соціальних відхилень (девіацій) в історичному контексті; 
- метод соціологічної інтерпретації, що дає змогу виявити соціологічний зміст і сенс теорій, концепцій суспільного розвитку, у яких соціальні відхилення та девіантна поведінка розглядається як важливий суспільний феномен; 
- системний і структурний аналіз (у розгляді сутнісних особливостей норм та відхилень); 
- функціональний аналіз (у розгляді функціональних особливостей девіантної поведінки та соціальних відхилень);
- загальнонаукові методи опису, висування гіпотез, аналізу, синтезу та моделювання. 
Теоретико-методологічна основа дисертаційної роботи базується на міждисциплінарному підході до проблеми, що вивчається, на базі сукупності методологічних принципів: цілісності, конкретності, загальності, соціального детермінізму, системності, комплексності. Міждисциплінарний характер дослідження зумовив і опору на фундаментальні розробки не тільки соціологічного характеру, але і філософського, психологічного та правового дискурсу. 
Наукова новизна одержаних результатів:
1.	Подальшого розвитку набуло вивчення змісту поняття «соціальні відхилення» а також вперше здійснено  його теоретичну інтерпретацію. Показано,  що в сучасній соціології внаслідок її інтелектуальної еволюції поняття «соціальні відхилення» може розглядатись в двох аспектах. По-перше, «соціальні відхилення» як прояв і результат флуктуацій в системі суспільних відносин.  т.т. таких, що відбуваються на інституціональному рівні і зачіпають тією чи іншою мірою всі види суспільних відносин даного суспільства (або даної формації) і призводять до змін як в діяльності окремих соціальних інститутів, так і суспільства в цілому. В даному випадку відхилення можуть мати як дисфункційні, так і адаптивні, функціональні наслідки. По-друге, «соціальні відхилення» розглядаються як відхилення в системі соціальних відносин, тобто в системі стійких повторюваних регулюваних усвідомлених взаємодій між індивідами, що історично склались і переважають у даному суспільстві в даний час. Такі відносини переважно санкціонуються і регулюються соціальними нормами. Останні включають формальні і неформальні регулятори поведінки, право і моральні імперативи, мають різні рівні, санкції і т.п. В обох випадках поняття соціальні відхилення має неоднозначний характер – окрім негативних наслідків воно може виступати джерелом позитивних змін в області як суспільних відносин взагалі, так і функціонування конкретних норм моралі та права. 
2.	Вперше зроблено систематичний аналіз,  класифікація та типологізація понять «норма», «нормальність», «нормативність», «соціальна норма», «патологія», «соціальна патологія», «девіантна поведінка», «протиправна поведінка», «злочин», «соціальна санкція» і.т.п. Зокрема дано їх теоретичну інтерпретацію і співвіднесено з поняттям «соціальні відхилення».  В сучасній соціологічній науці соціальні відхилення переважно розглядаються як «всезагальні форми змін, оскільки кожна зміна починається з відхилення» (Lement E.M. Human deviance, social problems and social control. New Jersey, C.114-124.). Проте операціональна характеристика соціальних відхилень вимагає більш чіткого розрізнення позитивного, творчого відхилення і його патологічних форм. Соціальні відхилення, як відхилення від нормальної та\або нормативної поведінки, мають різне онтологічне походження. Розкрито зміст поняття «позитивні соціальні відхилення» через його інтерпретацію і співставлення з поняттями «соціальні інновації», «соціальна активність», «соціальна творчість» і подібними. Зауважено, що позитивні соціальні відхилення є таким самим атрибутом соціального буття, як і негативні, але в ХІХ столітті основної уваги приділялось останнім.
3.	Уточнено евристичний потенціал емпіричних досліджень статистичних, фізіологічних, психологічних, фізичних і т.д. чинників злочинності та інших соціальних відхилень в ХІХ столітті (А.Кетле, А.М.-Геррі, Ч.Ломброзо, Ч.Беккаріа та ін.). Зокрема, в даний період статистичні та емпіричні дослідження приводять вчених до висновку про те, що злочинність та інші соціальні відхилення суть соціальні явища, які знаходяться в причинно-наслідковому зв'язку іх ішими соціальними явищами. Соціальні відхиленя концептуалізуються яе прояв соціальних закон, а не є хаотичними індивідуальними проявами індивідуальних дій «зіпсованих» особистостей. Уточнено роль даних теорій у формуванні кримінологічного напрямку в соціології відхилень, як такого, що отримав подальшу теоретичну розробку в тому числі в нормативістьских та конфліктних концепціях соціальних відхилень. 
4.	Удосконалено уявлення щодо значення класичних соціологічних теорій (К.Маркс, Е.Дюркгайм, П.Сорокін та інші) для вивчення соціальних відхилень та девіантної поведінки на початку ХХ століття в концептуалізації соціальних відхилень як відхилень в сфері насамперед суспільних і соціальних відносин. Зокрема, визначено роль марксизму в загальнотеоретичному обґрунтуванні конфліктного напрямку соціології відхилень, який отримав подальший розвиток в соціологічних теоріях і кримінологічних практиках в ХХ столітті. Також отримав подальшого розвитку концепт аномії, запропонований Е.Дюркгаймом, уточнено його евристичний потенціал в контексті концептуалізації соціальних відхилень як складного структурного міждисциплінарного феномену.  
5.	Набуло подальшої розробки теоретичне осмислення класичних соціологічних теорій на розвиток теоретичних та емпіричних досліджень негативних і позитивних соціальних відхилень в другій половині ХХ століття та їх історико-соціальний і ідеологічний характер. Соціолологічний напрямок є продовженням концепту аномії у класичних працях представника структурно-функціональної соціологічної парадигми Р.Мертона. Незважаючи на ряд недоліків саме концепт аномії стає центральним серед теорій соціально-культурної напруги. Конфліктний напрямок дослідження соціальних відхилень змінює свій вектор з концептуалізації відхилень у сфері переважно соціальних відносин яз закономірного, необхідного явища для певного типу соціальних формацій, а починає концептуалізувати відхилення переважно з нормативістського підходу, тобто розглядати соціальні відхилення як відхилення від соціальних норм. Для даного напрямку характерними є емпіричні соціологічні, статистичні, соціально-психологічні, соціально-правові дослідження, пошук причино-наслідкових зв'язків, розробка соціальних технологій подолання негативних і заохочення позитивних відхилень через систему санкцій.

	Практичне значення одержаних результатів обумовлене можливостями їх використання для подальшого вивчення соціальних відхилень як в рамках загальносоцологічної теорії, так і на мезо- і макрорівнях соціологічної науки. Наявність науково обґрунтованої теоретико-методологічної бази для вивчення соціальних відхилень в період трансформації українського суспільства забезпечить створення відповідних соціальних технологій для упередження негативних і підтримки позитивних девіацій. 
Матеріали дисертації було використано при розробці навчальних програм «Соціологічні теорії девіантної поведінки», «Соціологія права», «Юридична соціологія», "Соціологія та соціологія права для студентів юридичних факультетів" ті ін., що викладались і викладаються в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка. 

ОСНОВНИЙ ЗМІСТ РОБОТИ
У вступі обґрунтовується актуальність теми дослідження, охарактеризовано ступінь наукової розробленості проблеми, визначаються мета і основні завдання, об'єкт та предмет дослідження, методи дослідження. Розкривається наукова новизна отриманих результатів, теоретичне і практичне їх значення, подається інформація про апробацію результатів та публікації автора, а також структура дисертаційної роботи.
Розділ 1. «Аналітичний огляд формування та розвитку пізнавальних стратегій дослідження соціальних відхилень в протосоціології і класичній соціології».  
 В розділі акцентується увага на особливостях концептуальної диференціації основних пізнавальних підходів до дослідження соціальних відхилень  як соціальної проблеми. Проблема соціальних відхилень у різних (позитивних і негативних) її формах, онтологічні і гносеологічні аспекти її вивчення наразі  В розділі автором дисертаційного дослідження уточнюються теоретико-методологічні засади формування соціологічного підходу до вивчення  соціальних  відхилень в контексті вітчизняних та закордонних досліджень, їх міру включення в соціологічний теоретичний дискурс. Акцентується увага на структурі сучасної наукової теорії та значення для неї несуперечливості, взаємодоповнення і змістовності категоріально-понятійного апарату. Особливу роль приділено ролі категорій і понять в науковій теорії, їх інтерпретації та операціоналізації в контексті генези соціального і соціологічного знання та з врахуванням міждисциплінарного характеру досліджуваної проблематики соціальних відхилень.
	Недостатня розробленість в рамках загальної соціологічної теорії понятійного апарату і дуалізм  теоретико-методологічних підходів ( можна виділити "нормативістську" та "соціологічну" школу) до вивчення соціальних відхилень в соціології обмежує пізнавальний і евристичний потенціал їх дослідження.
	У результаті проведеного аналізу перед нами постає система категорій і понять, а також їх взаємозв'язки, які є результатом і предметом теоретичного осмислення і переосмислення поняття «соціальних відхилень» як складного, багаторівневого феномену, який стосується області правової, моральної, економічної, духовної, повсякденної і т.д. сфер суспільного життя. Історично категорія «соціальні відхилення» є скоріше правовим феноменом і традиційно виступає об'єктом правової рефлексії, проте розвиток соціологічної теорії концептуалізує відхилення як форму соціального, яка не зводиться виключно до порушення (в негативному значенні) формальних правил і норм, а є однією із центральних категорій загальної соціологічної теорії (як системи теорій та парадигм різного рівня узагальнення).  
	Варто зауважити, що деякі проблеми, пов’язані з певною недовершеністю, недорозробленістю, недовизначеністю в самому понятті «соціальні відхилення», випливають із суперечностей в цілій системі понять, що мають схожі видові ознаки: «норма» - «відхилення» ,  «норма права» - «правопорушення», «нормальна поведінка» - «девіантна поведінка», «нормативна поведінка» - «делінквентна поведінка, злочин», «відхилення» - «санкція» і т.д.
	В дослідженні аргументовано доцільність розгляду поняття «соціальні відхилення», як такого, що має в себе позитивні складові, такі як «соціальні інновації»,  «соціальна активність», «соціальна творчість», які виступають необхідною умовою соціальних змін, які переважно є і джерелом, і результатом соціальних відхилень, супроводжуються ними аж до реконструкції нового соціального порядку. 
Отже, під соціальними відхиленнями ми розуміємо результат (оцінку) діяльності чи бездіяльності суб'єктів соціальних відносин, що інтерпретується через систему норм і операціоналізується через відповідні санкції (формальні чи неформальні), основу чого складає система суспільних відносин. 

Розділ 2. Концептуалізація соціальних відхилень як результат розвитку емпіричних і теоретичних досліджень в соціогуманітарних науках в ХІХ столітті. 
В ХІХ столітті в соціальних науках концептуалізація соціальних відхилень відбувається в двох напрямках:
- перший, більш ранній, отримав назву «кримінологічного» і пов'язаний із виведенням негативних соціальних відхилень із сфери патологічних випадковостей до сфери наукового (на основі статистики і емпіричних досліджень) осмислення, як закономірного явища і пошуку причино-наслідкових зв'язків між відхиленнями і іншими процесами в суспільстві, природі, індивідуальній і груповій психології тощо;
- другий пов'язаний з інституціоналізацією соціології як науки, що розкрило перед вченими можливості використовувати нові теоретико-методологічні підходи до розуміння суспільних відносин взагалі, соціальних відхилень, як однієї із їх форм – зокрема; даний напрямок прийнято називати «соціологічним». 
Обидва напрямки сповна розкрили свій евристичний потенціал на той час і слугували теоретичною, теоретико-методологічною і методичною основою для концептуалізації соціальних відхилень. 
	Концептуалізація соціальних відхилень як результат кримінально-статистичних досліджень в ХІХ столітті і формування кримінологічного напрямку соціології відхилень. В підрозділі 2.1. дослідження обґрунтовується евристичний потенціал емпіричних досліджень негативних соціальних явищ – в першу чергу. Підкреслюється, що роль таких досліджень мала сильний вплив на подальше дослідження соціальних відхилень вже на теоретичному рівні, що виявляється в концептуалізації останніх в перших соціологічних теоріях. 
Як зазначає І.Рущенко «головною теоретичною концепцією того часу була так звана теорія факторів, яка стосувалася перед усім етіології злочинності, тобто вивчення  її причин». Тобто злочинність не є проявом дії «метафізики злої волі», а, як зазначав І.Фойницький, –  є свідоцтвом підлеглості людської діяльності взагалі і злочинної  конкретно «сталим законам».
Перші спроби теоретичного переосмислення основ права та перенесення іх із сфери моралі та релігії до сфери реальних соціальних відносин, а тому до царини позитивної науки призводить до перших спроб не просто осмислення, а наукового дослідження злочинності та інших соціальних відхилень. Починає накопичуватись, систематизуватись і аналізуватись емпіричний матеріал. Першим це було зроблено в 1831 році Адольфом Жаком Кетле (1796 – 1874 р.р.) який на основі аналізу кримінальної (моральної) статистики довів за допомогою математичних розрахунків закономірності і кореляції в правопорушеннях і їх зв'язок з іншими соціальними процесами, такм чиом підтвердивши наявність фіксованих причино-наслідкових зв'язків між соціальними відхиленнями і іншими процесами, що відбуваються в суспільстві і не тільки. 
Італійський вчений Чезаре Ломброзо дещо пізніше на основі вивчення великого масиву емпіричних фактів (методом спостереження, оскільки він працював лікарем у в'язниці) будує власну «теорію злочинності» відповідно до якої вроджена злочинність та моральна схибленість (відсутність морального почуття, почуття добра та зла, “моральна сліпота”) не що інше, як специфічні форми прояву певних психічних розладів. І хоча дана теорія вже давно сприймається як хибна, проте це був перший досвід роботи з «первинним матеріалом», т.т. дослідження особи злочинця (правопорушника), без чого не уявляється сучасна соціологія злочинності і девіантної поведінки, і кримінологічний напрямок у вивченні соціальних відхилень.
Великої уваги збору емпіричної інформації та побудові на основі її системи закономірностей та причинно-наслідкових зв'язків в протиправних явищах зроблено представниками російської школи кримінології в другій половині ХІХ століття. В багатьох випадках праці російських дослідників значно випереджали за своєю новизною, постановкою проблем, гіпотезами аналогічні роботи європейських кримінологів та соціологів. Серед цих дослідників варто згадати працю Є.М.Анучіна “Дослідження про відсоток засланих до Сибіру в період 1827-1846 р.р.”, М.Гернета «Моральна статистика», К.Герман «Дослідження по статистиці самогубств і вбивств в Росії за 1819 і 1820 роки), П.Ткачова, автора роботи “Статистичні етюди" (1863 р.), І.Фойницького, який в 1873 році випускає в світ працю з досить символічною і однозначно зрозумілою назвою: “Вплив пори року на розподіл злочинів” і т.д.
Паралельно з накопиченням і аналізом емпіричного матеріалу і під впливом розвитку соціальної науки та інституціоналізації соціології як нового методу соціального мислення, нового теоретичного осмислення набуває проблема соціальних відхилень, яка вже розглядається не як виключно правове або моральне явище, а як явище соціальне в широкому розумінні. В другій половині ХІХ століття соціологія відкинула натуралістичні моделі пояснення суспільства і суспільних процесів, а яких будувались теорії соціальних відхилень перших дослідників кримінологічного напрямку. Натомість приходить принцип соціологізму, сформульований Е.Дюркгеймом. В працях останнього розробляється багатий за своїм евристичним потенціалом концепт аномії, що дає в сукупністю з новим методом великі можливості для вивчення соціальних відхилень. При цьому Дюркгейм і інші соціологи наголошують на необхідності і важливості емпіричної інформації, яка з одного боку, підтверджувала гіпотези, з іншого – слугувала матеріалом для нових гіпотез. Дюркгейм першим представив злочинність не як виключно правовий феномен (на відміну від нормативістів), а як складне  соціальне явище, пов'язане не тільки і не стільки із законом, скільки із «колективною свідомістю», збитки  якій вона завдає. 
К.Маркс и Ф.Енгельс в своїх філософських, економічних, соціально-політичних студіях виходили із принципів соціально-історичного детермінізму, який слугує важливим принципом при концептуалізації соціальних відхилень, оскільки визначає взаємодію між суспільством і індивідом таким чином, суспільство детермінує «пороки» людини, а не «зіпсованість людської» природи є їх причиною.   Відхилення в сфері суспільних відносин пов'язані з тими суперечностями, які притаманні економічним відносинам, що виступають родовими по відношенню до інших видів відносин (політичних, соціальних, ідеологічних). Це пов'язано з невідповідністю між суспільним характером виробництва матеріальних цінностей і індивідуальним характером їх привласнення. Це призводить до відхилень вже в сфері соціальних відносин, що концептуалізуються через ієрархію соціальних нерівностей і проявляються як конфлікт між різними групами, що мають неоднаковий доступ до ресурсів (верствами, станами, кастами, класами). Оскільки такі конфлікти мають антагоністичний характер, то вони слугують невичерпним джерелом всілякого роду соціальних відхилень – від масових протестів до злочинності і інших «пороків», що детермінуються самим суспільством. Лише соціальні зміни можуть подолати ці суперечності і позбавитись від значної частини соціальних відхилень.
Суперечності, невідповідності між рівнем потреб людини і можливістю їхнього задоволення суть є суперечність між потенційною універсальністю людської діяльності та її обмеженістю певними соціальними межами. Ця суперечність на соціальному рівні виступає як суперечність між сукупністю реальних людей (з їх  можливостями, талантами, прагненнями) та соціальною структурою суспільства, набором соціальних позицій, кількість і «якість» котрих визначається рівнем розвитку продуктивних сил, а спосіб розподілу за позиціями – характером виробничих відносин. Соціальна нерівність означає в першу чергу нерівні (визначені класовою приналежністю) можливості зайняти бажані соціальні позиції.
Розглядаючи теорії, що описують різні форми соціальних відхилень через, не можна залишити поза увагою творчість відомого російсько-американського соціолога Питирима Сорокіна (1829 – 1968). “Злочин і кара, подвиг та винагорода. Соціологічний етюд про основні форми суспільної поведінки та моралі”. (1914 р.). П.Сорокін концептуалізує соціальні відхилення через акти поведінки, яких виділяє три основоположних: “дозволені”, “заборонені” та “рекомендовані”. Сорокін зауважує, що ці три категорії актів є формами людської поведінки, які за суттю своєю можуть виступати різними для різних людей: один може вважати “дозволено – належним” один зразок поведінки, другий – інший. У відповідності до трьох форм поведінки існують і три форми реагування на чужі вчинки: акти, які сприймаються як “належні” і не викликають ні ворожнечі, ні ненависті, але й не супроводжуються любов'ю та симпатією; інакше з актами “рекомендованими”: відповідна реакція на них може бути описана як роз положення, любов, симпатія;  “заборонені” акти відповідно породжують ворожнечу і ненависть. Відповідно негативним соціальним відхиленням відповідають «заборонені» акти, позитивним – «рекомендовані». Сорокін, описуючи акти поведінки, виходить із своєї загальної концепції, яка полягає в тому, що  неможливо і невірно аналізувати взаємну поведінку членів будь-якої соціальної групи ігноруючи психічні процеси, які притаманні кожному члену групи при актах взаємодії, і обмежувати вивчення лише описанням зовнішніх форм актів поведінки, оскільки це призводить до виключення із під аналізу усього соціального.
Не обмежуючись лише психічними переживаннями, Сорокін в своїй роботі аналізує і більш глибокі механізми регуляції людської поведінки – проблеми її мотивації. При цьому практично вирішальну роль в регуляції поведінки соціолог  приписує саме мотиваційному впливові кар  та винагород. Фактично мова йде не про мотивацію поведінки, а про “дресирувальну” (термін Сорокіна) функцію каральних та винагородних актів. Сорокін формує “теореми” мотиваційного впливу кар та винагород (всього їх п'ять), розглянувши котрі приходить до висновку, що кари та винагороди в поєднанні з повторюваністю та “рикошетним впливом” на психіку людини є тією “магічною силою”, яка трансформує її вдачу, поведінку, звички і наше життя взагалі. 
	Таким чином, в ХІХ столітті концептуалізація соціальних відхилень йде в двох напрямках – кримінологічному (нормативістському) та соціологічному. Кримінологічний, що виникає дещо раніше, концептуалізує соцільні відхилення як соціальні явища, що проявляються через злочинність і різні форми негативної поведінки; вони детерміновані насамперед не особливостями індивідів, а зовнішнім середовищем (в т.ч. фізичними, біологічними, психосоматичними і т.д. факторами), тому саме там необхідно шукати прично-наслідкових зв'язків використовуючи методи статистики, спостереження і т.п. Соцологічний напрямок представлений основоположниками соціології, відкидає натуралізм при вивченні соціальних відхилень і концептуалізує їх (через поняття аномії і конфлікту) як результат впливу соціальних факторів, повністю відкидаючи натуралістичні пояснення. Підгрунття, закладене класиками науки в ХІХ столітті, отримало подальший розвиток в соціологічних теоріях першої половини ХХ століття.

Розділ 3. Розвиток концепцій соціальних відхилень в соціології в першій половині ХХ століття.
Наступний методологічний підхід, який на сучасному  етапі можна вважати найпоширенішим у соціології – культурологічний – основоположником якого є Роберт Мертон, відомий американський соціолог, представник функціональної школи і один із її фундаторів. 
В своїх працях Мертон, як і його попередники бачить соціологію як науку, що має концентрувати увагу на широкомасштабних соціальних явищах, проте він заперечує обмеження предмету виключно функціональними процесами: окрім позитивних функцій, структурний функціоналізм повинен розглядати дисфункції і навіть нон-функції. Мертон наполягав на тому, що аналітики повинні звертати увагу на певний баланс функцій та дисфункцій. Далі, стверджував він, при дотриманні принципів структурно-функціонального аналізу необхідно відійти від глобального підходу і уточнити рівні, на яких проводиться аналіз”. (41,8).
Мертон також акцентує увагу на тому, що теоретики-функціоналісти повинні брати до уваги не тільки явні функції, але й латентні (приховані); крім того він намагався застосувати свою функціональну парадигму до вивчення проблеми відношень між соціальною структурою та культурою, а також між аномією та девіантністю. Він концептуалізує соціальні відхилення через категорію соціальної структури суспільства, зокрема через систему культурних цінностей і систему інституціолізованих засобів. Невідповідність між ними і призводить до аномії, а вона є безпосереднім джерелом соціальних відхилень. Варто відмітити, що Р.Мертон розуміє аномію дещо інакше, аніж його попередник Е.Дюркгайм. Якщо для останнього аномія – конфлікт всередині системи культурних цінностей (в першу чергу – “безнормативність”), то для Мертона це складніше явище (з соціо-технологічної точки зору), котре включає в себе не просто “внутрішній” культурно-нормативни1й конфлікт, але конфлікт між двома елементами суспільства.
Аномія викликає соціальну напругу, що призводить до різних соціальних відхилень на структурному, груповому та індивідуальних рівнях. Соціальні відхилення таким чином можна концептуалізувати і через різні форми прояву невідповідностей, суперечностей в соціальній структурі: інновації, ритуалізм, ретртизм і повстання – це все різні форми соціальних відхилень, що призводять до аномії.
 Структурно-функціональний напрямок концептуалізації соціальних відхилень формується в межах структурно-функціонального аналізу, характерного для американської соціологічної традиції, і представлений в першу чергу одним із фундаторів цього напрямку – Р.Мертоном. В працях цього вченого подальшого розвитку набуває теорія аномії, яка набуває більш закінченого вигляду і стає важливим інструментом, методологією для вивчення і пояснення природи соціальних відхилень. Збільшення інтересу до вивчення соціальних відхилень і девіантної поведінки і поява значного числа дослідницьких практик дали можливість в 1962 році визнати соціологію девіантної поведінки окремою науковою дисципліною. 
Конфліктна марксистська парадигма у дослідженні соціальних відхилень отримала свій подальший розвиток переважно в радянській науці, але вже не як соціальна теорія, а як конкретні кримінологічні дослідження злочинності та інших негативних соціальних відхилень. Головна причина соціальних відхилень (негативних) вбачалась в так званих “протиріччях соціалізму”: “На суспільних відносинах соціалізму лежить відбиток старого ладу. Це стосується не тільки надбудовних,  але й базисних, економічних відносин. Конкретними проявами “залишків капіталізму” виступають такі протиріччя, як момент товарності в соціалістичному безпосередньо товарному виробництві, елемент нерівності в суспільстві соціальної рівності..., існування класів у безкласовому за своєю природою соціальному організмі”. (17, 69).
Таким чином, в базованій на  теорії історичного матеріалізму кримінології, розглядались як безпосередні причини негативних соціальних відхилень принаймні два основних фактори: соціальна неоднорідність суспільства, що проявляється в існуванні різних соціальних класів і груп, які займають неоднакове місце в процесі виробництві а  і розподілу політиці і т.п., та пов'язана з цим матеріальна нерівність. Соціальні відхилення відповідно концептуалізуються як результат тимчасового функціонування названих факторів, які породжують соціальні відхилення, але останні не мають системного характеру, історично минущі і мають  переважно не ідеологічний, а споживацький характер. Якщо попередні дослідники концептуалізовали соціальні відхилення як результат антагоністичних соціальних конфліктів, то в новиій соціальній формації антагонізм відсутній, протиріччя розглядаються як атавізми, а конкуренція змінюється на соціалістичне змагання. Охороною правопорядку займається не тільки держава, а й суспільство (через народний контроль, народні дружини і т. п.).
	Особливу увагу слід звернути на той факт, що в радянській соціальній науці і практиці багато уваги приділялось позитивним формам девіантної поведінки – соціальній активності, творчості, громадській активності, громадянській позиції тощо. Підтримка на соціальному і державному рівні конструктивних елементів соціальної активності є альтернативою каральної і обмежувальної політики.